Kůň je zvířetem, na kterém jezdí králové, knížata i prezidenti, jezdecká socha s nějakým politickým vůdcem se tyčí na Václavském náměstí, na římském Kapitolu, na Trafalgarském náměstí a dokonce i v areálu university ve Washingtonu D. C. Kůň je zvíře aristokratické, hrdinské, „zvíře pro rytíře“. To se odráží v německém Ritter „jezdec, rytíř“ nebo francouzském chevalier „rytíř“ jehož původ sahá až k latinskému cabbalus „kůň“.
V minulém článku jsme se zabývali dvěma zvláštními indoevropskými božstvy – Nebeskými blíženci. Jejich jméno a atributy se pozoruhodně dobře zachovali ve třech vzájemně vzdálených tradicích: indické, řecké a baltské, a tak jsme mohli načrtnout jejich obraz. Starobylí *diwós népoth₁e byli bratry-dvojčaty spojenými s koňmi, pomocníky v nouzi a usilovali o ruku Dcery slunce. Jejich společenský statut byl poněkud problematický: jejich mládí z nich činilo neplnohodnotné členy pantheonu, což jsme v duchu hypotézy Henryho J. Walkera vysvětlili nízkým statutem práce s koňmi v praindoevropské společnosti.
Zo švédskej lokality Lysekil – Backa Brastad pochádza z doby bronzovej zaujímavý skalný obraz. V triadickej kompozícii sú na ňom zobrazené tri vtáky s dlhými nohami, ale krátkymi zobákmi, netypickými pre brodivé vtáky. Stoja pred ležiacou ľudskou postavičkou, ktorá je podľa proporcií v pomere k vtákom oveľa menšia. Nastávajú otázky. Ide o dieťa? Mŕtvolu? Čo by mohol tento obraz vyjadrovať?
V třetí, málo známe větve Indoíránců, se zachovala řada archaických prvků jazyka i náboženství.
Achilles patří k nejznámějším řeckým hrdinům a k nejdůležitějším postavám Íliady. Velký Homérův epos začíná tím, jak se tento mladý muž snažil navrátit dívku Chrýseovnu jejímu otci, který svolal na řecká vojska Apollónův hněv v podobě moru. Tím však Achilles rozhněval Agamemnóna, který na oplátku hrdinovi sebral jeho zajatkyni Bríseovnu. Tak byly uvedeny do pohybu události vedoucí až ke smrti Patrokla a Héktora, jejichž pohřby Ílias končí. Celý tento příběh se odehrává v pozoruhodně krátkém časovém úseku, který činí přibližně měsíc a nedostane se ani K Achillově smrti, kterou máme poprvé zmíněnou až v Odysseii.
Kirké je známa predovšetkým ako čarodejnica, ktorá na ostrove Aiaia premenila Odyseových mužov na ošípané. Jej príbeh je ale oveľa bohatší – a v mnohých ohľadoch zdanlivo paradoxný. To sa mení, keď na ňu pozrieme cez perspektívu indoeurópskej mytológie. Vtedy zároveň poodhalíme prastaré mýty, ktoré sa nezameniteľne vpísali aj do archeologického záznamu strednej Európy.
Mnohé mýty časom degradovali do povestí a rozprávok. Ako povesti sa často viažu na konkrétne miesto a vytvárajú tak dojem, že sa tam udalosť skutočne nejakým spôsobom udiala. Pri pohľade „z výšky“ však vidíme, že príbehy (resp. ich fragmenty) s identickým dejom (s obmenou geografických názvov, mien postáv apod.) nachádzame na rôznych miestach a v rôznych obdobiach. Pôvodná, najstaršia verzia týchto príbehov teda vznikla niekde inde a doslova ju len tušíme v hĺbke tisícročí. Neinak je to aj s povesťou o založení českého mesta Trutnov a jej hrdinovi Trutovi.
V dobe bronzovej v Európe vrcholí náboženský význam slnka. Slnečné symboly zdobili pohrebné milodary, honosné ozdoby ale aj panciere a meče. Čo vieme o božstve, ktoré bolo stredobodom tohto pravekého slnečného kultu?
Poseidon sa typicky prezentuje ako grécke božstvo mora, a takto ho vníma aj široká verejnosť. Medzi bádateľmi skúmajúcimi indoeurópske a starogrécke mýty však oddávna panuje názor, že jeho pôvodná funkcia a povaha bola celkom iná. Aká?
Príbeh o Minotaurovi patrí medzi najznámejšie starogrécke mýty, no v skutočnosti nie je grécky. Jeho pôvod sa na prvý pohľad stráca v hmle dávno zašlých tisícročí. Pri pozornejšom pohľade sa však ukazuje, že v pozadí rozprávania o ľudožravej rohatej oblude v krétskom Labyrinte nachádzame tradície siahajúce k ústrednej postave tajomného, takmer neznámeho náboženstva slávnej minojskej civilizácie doby bronzovej.